Baselgia e guerra civila
La ierarchia catolica e la Spagna 1936-1939

Da Guiu Sobiela-Caanitz

57 onns suenter la fin da la guerra mundiala vegn anc adina publitgà davart la tenuta da la Baselgia catolica (BC) areguard las dictaturas da Hitler e Mussolini, ch’i sa tractia da papa Pius XII (Eugenio Pacelli, 1876–1958) u da singulas baselgias naziunalas. Talas perscrutaziuns manchentan il pli savens guerras localas che valan tuttina sco annunzias dal grond conflict. Tgi tegn anc endament quellas da Giapun encunter la China (davent da 1937) e l’Uniun sovietica (1937–1939)? Meglier statti cun la guerra civila spagnola (1936–1939), entrada en la litteratura englaisa grazia a «For Whom the Bell Tolls» («Per tgi ch’i tutga da bara») d’Ernest Hemingway (1899–1961) e «Homage to Catalonia» da George Orwell (1903–1950). Istorichers da Spagna e d’auters pajais gidan a chapir adina meglier la tenuta ecclesiastica visavi la republica da la Front populara e la rebelliun militara che l’ha finalmain destruida. Lezza dumonda vegn anc cumplitgada dal fatg che la guerra spagnola è vegnida a fin chalonda avrigl 1939, pia suenter la mort da papa Pius XI (Achille Ratti, ils 10-2-1939) e la tscherna da ses successur (ils 2-3-1939), il qual, da l’entschatta ennà, ha mess accents diplomatics vaira differents.

Disditga malgrà privilegis
Ins na po chapir la politica ecclesiastica dals trais onns en dumonda visavi la Spagna senza resguardar la posiziun sociala da la BC en lez pajais durant ils ses decennis anteriurs. Ina buna funtauna è l’essai da Frances Lennon, istoricra da l’Universitad d’Oxford, cità suandantamain tenor sia versiun spagnola1): «La monarchia constituziunala d’Alfons XII (...) protegiva la BC (...) renconuschend la religiun catolica romana sco quella dal stadi (art. 11 da la constituziun da 1876), scumandond mintga manifestaziun da tschellas confessiuns, prescrivend che l’educaziun sa basi sin il catolicissem, che tuts archuvestgs vegnian commembers da la Chombra auta dal parlament (...) e che l’ensinada valia sco maridaglia» (pp. 145–146). Ma la BC cuntanscheva be ina part da la societad: «Da la creschientscha da las citads e l’industrialisaziun parziala èn naschidas aglomeraziuns malsaunas plain famiglias d’immigrads, ma senza baselgias, spirituals e scolas. Ordaifer la sfera ecclesiastica vivevan ils paupers da las citads ed ils lavurants agriculs da la Spagna dal sid, ils quals n’eran betg disads d’ir en baselgia, e quai probablamain dapi la bandischada dals Arabs 1609–1613 (...). Perditgas religiusas, analisas statisticas e l’anticlericalissem dal pievel palesavan unanimamain la disditga da la BC (...). Sia ierarchia era dentant persvasa ch’il stadi duaja la proteger e sfurzar si quai ch’ella mussava (...). 1931 ha’la pers ses protectur principal, il retg, cun la victoria electorala da la republica; lur ha la BC stuì s’adattar a (...) l’aboliziun da privilegis e subvenziuns. La constituziun republicana lubiva plinavant la maridaglia civila ed il divorzi e scumandava als spirituals d’instruir en scola» (pp. 20–21). 

L’uniun da crusch e spada
Lennon engrazia per «l’ospitalitad da l’Abazia benedictina da Montserrat ed ils raschienis ditgs là cun pader Hilari Raguer» (pp. 11–12). Lez istoricher catalan ha gist publitgà per spagnol ils fritgs d’ina vaira lavur da benedictin davart «la baselgia e la guerra civila spagnola»2). In chapitel da 15 paginas examinescha la dumonda sch’ils uffiziers rebels da 1936 hajan fatg valair motivs da politica religiusa cun prender las armas encunter la regenza legitima. La resposta è clera: «Nagina, gnanc ina da las proclamaziuns da rebelliun sa referiva a la defaisa da la religiun per motivar il culp da stadi» (p. 69). L’insurrecziun ha dentant survegnì l’adesiun immediata da la «Comunión Tradicionalista» da Navarra ed ils 50 000 umens da sias legiuns cun trenament militar «che cumbattevan per Dieu ed il retg (...). Perditga da lez patratg guerril dat la frasa suandanta publitgada en lur gasetta, strusch in’emna suenter la proclamaziun da l’insurrecziun: ‘La crusch e la spada èn puspè unidas per cuntinuar ensemen la cruschada gronda da reconquista fatga da l’armada e noss voluntaris sut la protecziun da l’apostel son Giachen’» (p. 81). Per spagnol numn’ins uschiglio «reconquista» la conquista medievala successiva da l’intschess arab da la Peninsla iberica entras la Navarra e tschels reginams cristians. 

Persecuziun ed adesiun
«La Navarra è in cas spezial» (p. 80) da la guerra civila. L’autur punctuescha per il rest da l’intschess dals rebels: «I n’è betg uschia ch’els avessan supplitgà la baselgia da s’unir cun els, anzi, lezza ha sa surdada ad els fitg spert, corp ed olma. Quai als è stà ina surpraisa empernaivla; tar la violina da la propaganda naziunalista è la corda religiusa vegnida fitg spert la pli vibranta. Lezza adesiun deriva cunzunt da la selvadia persecuziun religiusa chaschunada dals extremists e criminals en l’intschess republican, nua che l’insurrecziun aveva disditg» (p. 84). Raguer deditgescha tschintg paginas da text ed indumbrabels renviaments bibliografics a quels mais da sang: «In’identificaziun sco spiritual, u simplamain sco cristian activ u commember d’in’uniun catolica u caritativa, tanscheva per vegnir mazzà senza process (...). La suletta retschertga sistematica e seriusa (...) dat ils nums da 7114 unfrendas: 12 uvestgs, 4184 prers seculars, 2635 muntgs e 283 mungias (...). Ins sto anc agiunscher ils laics morts per il medem motiv» (pp. 175–176). Lezzas cifras sa refereschan a l’entira durada da la guerra, pia atgnamain a ses emprims diesch mais (1936–1937) ed als davos dus en l’enviern da 1939. 

Ils uvestgs sustegnan ils rebels
L’archuvestg da Toledo, cardinal Isidro Gomá (1869–1940), ha manà l’adesiun catolica a la rebelliun. 1936 ha il cardinal parsura da la BC en l’Irlanda, sin giavisch da Gomá, «organisà ina collecta en tuttas baselgias dal stadi liber» (p. 112). La finamira uffiziala era «da reconstruir las baselgias sblundregiadas e destruidas en ils intschess republicans da Spagna conquistads pli tard da l’insurrecziun » (p. 111). La part la pli gronda, numnadamain £ 32 000, da las £ 44 000 racoltas ha Gomá dentant surdà a l’armada dals rebels. «Il destin da tschellas £ 12 000 n’enconusch’ins betg» (p. 112). 1937 ha il schef da l’insurrecziun, general Francisco Franco Bahamonde (1892–1975), suttamess a Gomá in giavisch che lez ha lura resumà sco suonda en in rapport dals 12 da matg al Vatican: «Damai che tuts uvestgs spagnols stettian senza resalva da la vart dal general e da ses ‘moviment’, duessan els publitgar ina brev drizzada als uvestgs da l’entir mund, supplitgond la pressa catolica da reproducir il text per restabilir la vardad» (p. 155). Cun premura ha il cardinal fatg per cumond: «Da chalonda fanadur ha la ierarchia spagnola, manada da cardinal Gomá (...), sa messa en acziun a moda extraordinaria cun ina brev cuminaivla als ‘uvestgs da l’entir mund’. Il text declerava che (...) millis cristians hajan ‘prendì las armas sut atgna responsabladad per salvar ils princips religius’, che la pussanza legislativa haja pruvà dapi 1931 da midar ‘l’istorgia da Spagna a moda cuntraria als basegns dal spiert naziunal’ (...) e che la guerra civila saja stada perquai teologicamain gista. Ils uvestgs faschevan endament ils spirituals marterisads. I sa proclamavan consolads faschond endament quels inimis, fascinads da ‘ductrinas satanicas, che hajan lura sa reconciliads’ cun il Dieu da lur babuns avant che murir executads en virtid da la lescha, ch’en Mallorca sajan be 2 % morts senza prender penetienza ed en las regiuns dal sid tut il pli 20 %. Ils suttascrits concludevan numnond ‘il Moviment naziunal ina vasta famiglia nua ch’il burgais cuntanscha ses svilup total’ (...). Finalmain reproschavan els (...) als spirituals bascs ch’i n’hajan betg udì ‘la vusch da la baselgia’»3). 

Ils Bascs encunter Franco
Ils spirituals bascs udivan la vusch da lur pievel, forsa il pli catolic da l’entira Spagna, ma tuttina fidaivel a la republica. In scriptur catolic franzos commentescha: «Lezza aveva concedì als Bascs varsaquantas da las libertads ch’i bramavan. Franco perencunter (...) punctuava sia voluntad da restaurar ‘l’unitad naziunala’ periclitada. Perquai han ils Bascs da Spagna resistì cun ils republicans ad in moviment che sa referiva tuttina a la defaisa da la cardientscha e vegniva sustegnì da bunamain tuts catolics encunter il privel marxist (...). La Partida naziunala basca dumagnava la situaziun e vuleva defender la republica, damai che 
lezza garantiva las libertads bascas (...). L’entir clerus basc ha punctuà sia solidaritad cun ses manaders politics. Uschia è naschì il paradox ch’in dals pievels ils pli profundamain catolics da l’Europa sa chattava da la medema vart che glieud che persequitava la baselgia senza schanetg e tranter ils adversaris da quels che cumbattevan t. a. per restituir a la Spagna libertads religiusas abolidas da la republica (...). Ils 26 d’avrigl 1937 è success in eveniment ch’il capodovra da Picasso ha pli tard perpetnisà, numnadamain il bumbardament da Gernika, citad sontga dals Bascs, cun 1654 unfrendas»4). Durant ils mais suandants han ils rebels conquistà il Pajais basc ed abolì sias libertads. Raguer: «En november ha il papa survegnì in rapport da l’uvestg da lez pajais, Mateo Múgica Urresterazu, declerond ch’ils ‘cruschads’ hajan chatschà davent el da sia residenza e hajan cunzunt sajettà giu quattordesch spirituals da la diocesa ed empraschunà u bandischà auters bler pli numerus» (p. 136). I s’enclegia che Múgica n’ha betg segnà la brev cuminaivla dals uvestgs, «nua ch’ins ludava ils princips e l’applicaziun da la giustia da las dretgiras militaras» (p. 158).

Catalans ed umens da pasch
Raguer deditgescha ses essai «a la memoria da cardinal Francesc d’Assís Vidal i Barraquer, um da pasch en la guerra» (p. 6); lez Catalan, archuvestg da Tarragona, la veglia metropola religiusa da Catalugna, fugì 1936 en l’Italia, ha refusà da segnar la brev cuminaivla da 1937. Cun conquistar Tarragona en schaner 1939 ha Franco scumandà al cardinal da turnar en sia residenza. Vidal ha passentà ses davos onns da vita a la chartusa da La Valsainte/FR ed è mort 1943 en la chapitala chantunala. Là stevan gia dus catolics catalans prominents che refusavan decisivamain la manzegna da la «cruschada». Carles Cardó (1884-1958), canoni da Barcelona, teolog e schurnalist, ha publitgà 1946 a Paris ina «Histoire spirituelle des Espagnes» sin giavisch expressiv dal futur cardinal Charles Journet (1891–1975). Ramon Sugranyes de Franch (*1911), confident da Cardó, è pli tard vegnì professer da linguatgs iberics a l’universitad ed auditur dal concil vatican. In auter catolic catalan «commember prominent da quella terza Spagna che na gieva a prà cun nagina da tschellas duas» (p. 220) era Manuel Carrasco i Formiguera (1890–1938), fundatur da la partida cristiandemocrata «Unió Democràtica de Catalunya»; en viadi tar la regenza basca è’l vegnì fatg praschunier dals rebels, sentenzià a mort da lur dretgira militara e sajettà giu malgrà la supplica da Pius XI: «Franco ha segir vulì dar ina schlaffada al papa» (p. 301). Ils amis dal mort han organisà a Paris in servetsch divin da cordoli, nua ch’in chor basc ha chantà imnis gregorians e la motetta «Ecce quomodo moritur justus» («Guardai co ch’il gist mora»), en preschientscha t. a. dal poet Ventura Gassol (1893–1980) e da l’artist Joan Miró (1893–1983). Gassol era ì en october 1936 a Londra sco cusseglier guvernativ e mess da la regenza catalana per obtegnair la renconuschientscha da Catalugna sco stadi en cas da victoria dals uffiziers rebels: «Il Ministeri britannic da l’exteriur steva en posiziun da spetga e mantegneva ‘relaziuns uschè amicablas sco pussaivel cun las autoritads catalanas’»5). Cun la prolungaziun da la guerra è Gassol restà en exil.

Il papa benedescha ils victurs
En mars 1938 ha la «Legión Cóndor» (LC), dada ad emprest da Hitler als rebels, bumbardà pliras giadas la citad da Barcelona. Il grond dumber da las unfrendas ha chaschunà protests internaziunals che han stimulà il schef da l’aviaziun militara dals rebels da trametter il telegram suandant als cumandants da la LC e da sia aviaziun: «General Franco ma cumonda da far endament a l’aviaziun da las Balearas il scumond, per motivs politics internaziunals, da bumbardar aglomeraziuns» (cità p. 296). Era papa Ratti ha «appellà a Franco da desister da tals bumbardaments» (p. 297). Ma Pacelli, elegì ils 2 da mars 1939 sco Pius XII, ha renunzià a las resalvas da ses antecessur, anzi, el ha prendì per exempel il «general» dals gesuits ch’aveva gia «cumandà a tuttas publicaziuns da l’urden da sustegnair il moviment militar» (p. 159, nota). Da chalonda avrigl ha’l telegrafà a Franco: «Nus auzain noss cor vers Dieu engraziond sinceramain per la victoria da la Spagna catolica [da nus] bramada» (cità p. 393). Ils 16 ha’l lura gratulà a bucca en il radio: «Cun immensa legria ans drizzainsa a vus, uffants uschè chars da la Spagna catolica, per as exprimer nossa gratulaziun da bab per il dun da pasch e victoria. Dieu ha vulì encurunar l’eroissem cristian da vossa cardientscha ed amur, empruvà da tantas suffrientschas uschè noblas» (cità p. 
394). Il messadi benediva anc «il schef da stadi e sia regenza, ils uvestgs premurads ed il clerus altruistic, ils eroics cumbattants e tuts cartents» (cità p. 396). Uschia ha il papa benedì ils victurs. 

1) Frances Lennon, Privilegio, persecución y profecía. La Iglesia Católica en España 1875–1975. Madrid (Alianza Universidad, ISBN 84-206-2618-X) 1990.
2) Hilari Raguer, La pólvora y el incienso. La Iglesia y la Guerra Civil española. E-08001 Barcelona (Ediciones Península, Peu de la Creu 4, ISBN 84-8307-341-2) 2001.
3) Hugh Thoma, The Spanish Civil War. Harmondsworth, Middlesex (Pelican Edition) 1968, pp. 575-576. 
4) Paul Sérant, La France des minorités. Paris (Robert Laffont) 1965, pp. 159-162.
5) Víctor Castells, Nacionalisme català i Guerra Civil a Catalunya. Barcelona (Rafael Dalmau, ISBN 84-232-0641-6) 2002, p. 109.